Výsledkom bolo, že najvýraznejšími osobnosťami oboch strán boli tí, ktorí zaujímali tie úplne najextrémnejšie názory a každý sa snažil prekonať toho druhého, takže prehlasovali i veci, ktorým v skutočnosti neverili, ale sami sa zaháňali do kúta. Prirodzene, keď spolu obe strany debatovali, dokázali byť iba v spore – a ich debaty sprevádzali stále ostrejšie slová. Zo začiatku to boli len urážky a slovné útoky. Tie sa ale časom stupňovali. A jedného dňa prekročili hranicu, odkiaľ nebolo návratu.
Jedného dňa, asi pred desiatimi rokmi, nastal zlomový bod, keď jeden politický vodca tomu druhému pohrozil tým osudným slovom: „vzbura“. Ak by Demokrati zvýšili dane ešte o jeden cent, jeho strana by sa vzbúrila proti Spojeným štátom a každá dedina, každé mesto a každý štát by sa rozdelil na dve časti. Nie územím, ale ideológiou.
Načasovanie nemohlo byť horšie: v tej dobe bola celá krajina v ekonomickej depresii a bolo dosť nespokojencov, ktorí stratili prácu, vďaka ktorým mohol tento vodca získať na popularite. Médiá videli, koľko divákov k televíziám privádzal a dávali mu stále viac priestoru. Jeho popularita čoskoro začala prudko stúpať. Nakoniec ho nemal kto zastaviť a keď Demokrati odmietli akýkoľvek kompromis, veci sa samy od seba hýbali takým smerom, že na svojej pozícii ešte pritvrdil. Jeho strana navrhla svoju vlastnú vlajku a dokonca i menu.
To bol prvý zlomový bod. Keby sa niekto odhodlal zakročiť a zastavil ho vtedy a tam, mohlo sa to zastaviť všetko. Ale nikto to neurobil. Takže tlačil ešte ďalej.
Celá situácia tohto politika povzbudila ešte viac, takže navrhol, aby nová únia mala aj svoju vlastnú políciu, svoje vlastné súdy a svojich vlastných vojakov – svoju vlastnú armádu. To bol druhý zlomový bod.
Keby vtedajší demokratický prezident bol dobrým vodcom, možno to vtedy ešte mohol zastaviť. On však celú situáciu ešte zhoršil tým, že robil jedno zlé rozhodnutie za druhým. Namiesto toho, aby sa snažil veci upokojiť, aby sa snažil vyriešiť základné problémy, ktoré viedli k takej nespokojnosti, sa rozhodol, že jediný spôsob, ako potlačiť ním nazývanú „rebéliu“, bola tvrdá línia: obvinil celé vedenie republikánskej strany z podnecovania k vzbure. Vyhlásil stanné právo a počas jednej noci ich dal všetkých pozatýkať.
To situáciu vystupňovalo ešte viac a celá strana sa zomkla dohromady. Tiež sa pridala polovica armády. Ľudia boli rozdelení – každý dom, každé mesto, každá vojenská základňa — v uliciach sa pomaly stupňovalo napätie, sused nenávidel suseda. Dokonca i rodiny sa rozdelili.
Raz v noci sa vedenie armády vernej Republikánom podľa tajných rozkazov pokúsilo vykonať puč a oslobodiť vedenie strany z väzenia. Situácia uviazla na mŕtvom bode. A na schodoch budovy Kapitolu sa ozval prvý osudný výstrel. Jeden mladý vojak mal dojem, že jeden dôstojník siaha po zbrani, a vystrelil prvý. Sotva padol prvý americký vojak, nebolo návratu. Bola prekročená posledná hranica. Američan zabil Američana. Prepukol boj, v ktorom padli desiatky dôstojníkov. Vedenie Republikánskej strany niekto odpratal do bezpečia na tajnom mieste. A od toho okamihu sa armáda rozdelila na dve. Vláda sa rozdelila na dve. Mestá, dediny, okresy a štáty sa rozdelili na dve časti. Tomu sa neskôr začalo hovoriť Prvá vlna.
Počas prvých pár dní sa krízové vedenie a vládne útvary snažili uzmieriť a vyhlásiť mier. Ale už bolo príliš neskoro. Prichádzajúcu búrku už nedokázalo zastaviť nič. Jedna frakcia agresívnych generálov sa rozhodla vziať veci do svojich rúk a získať slávu, stať sa prvým mužom vojny a využiť výhody momentu prekvapenia. Spočítali si, že najlepším spôsobom, ako to celé ukončiť, bude rozdrviť opozíciu.
Začala vojna. Na americkej pôde zavládli boje. Z Pittsburghu bol nový Gettysburg, každý týždeň dvestotisíc mŕtvych. Proti tankom sa mobilizovali tanky. Proti lietadlám lietadlá. Každý deň, každý týždeň sa násilie stupňovalo. Značili sa hranice, armáda a polícia sa rozdelili a boje sa rozšírili do každého zo Spojených štátov. Všade bojoval každý s každým, priateľ proti priateľovi, brat proti bratovi. Dospelo to do situácie, keď už nikto nevedel, prečo sa vlastne bojuje. Celý národ krvácal a nikto to nedokázal zastaviť. Tomu sa začalo hovoriť Druhá vlna.
Do tej doby boli všetky boje, nech už akokoľvek krvavé, vedené konvenčným spôsobom. Potom ale prišla Tretia vlna, najhoršia zo všetkých. Zúfalý prezident sa kdesi v tajnom bunkri rozhodol, že to, čomu neustále hovoril „rebélia“, bolo možné potlačiť jediným spôsobom. Zvolal k sebe svojich najlepších poradcov a tí mu navrhli, že na potlačenie rebélie raz a navždy musí použiť svoju najmocnejšiu zbraň: cielené nukleárne strely. Súhlasil.
Ďalší deň dopadli nukleárne hlavice na strategické bašty Republikánov po celej Amerike. Ten deň na miestach ako Texas, Nevada alebo Mississippi zomreli stovky tisíc ľudí. Ďalší deň zomreli milióny.
Republikáni odpovedali po svojom. Zmobilizovali vlastné prostriedky, zaútočili na NORAD a vyslali vlastné nukleárne strely na Demokratické oblasti. Štáty ako Maine alebo New Hampshire takmer zmizli z povrchu zemského. Počas ďalších desiatich dní bola zničená skoro celá Amerika, jedno mesto po druhom. Bola to vlna za vlnou totálnej devastácie a koho nezabil priamy zásah, čoskoro zomrel na následky zamoreného vzduchu a vody. Počas jedného mesiaca nezostal nikto, kto by bojoval. Ako ľudia pochodovali do boja proti svojim susedom, rabovali sa ulice i budovy, jedna po druhej.
Otec ale ani nečakal, kým ho povolajú – a to je ten dôvod, prečo ho nenávidím. Odišiel dávno predtým. Predtým než vojna vypukla, bol dvadsať rokov dôstojníkom námornej pechoty a videl skôr než väčšina ostatných, kam to speje. Zakaždým, keď sa pozeral na správy, zakaždým, keď videl dvoch politikov na seba kričať tými najnevyberanejšími spôsobmi a navzájom sa v nich tromfovať, otec vždy pokrútil hlavou a hovoril: „Z toho bude vojna. Verte mi.“
A mal pravdu. Môj otec si paradoxne svoje už odslúžil a už roky teda nebol v aktívnej službe. Keď ale zaznel ten prvý výstrel, znovu sa prihlásil do služby. Ešte predtým, než sa začalo hovoriť o totálnej vojne. Asi bol prvým dobrovoľníkom do vojny, ktorá ešte ani nezačala.
A preto som na neho stále taká naštvaná. Prečo to musel urobiť? Prečo jednoducho nemohol nechať ostatných navzájom sa pozabíjať? Prečo nemohol zostať doma a chrániť nás? Prečo mu viac záležalo na jeho vlasti než na jeho rodine?
Stále si dokážem živo vybaviť ten deň, keď nás opustil. Prišla som zo školy a z domu som počula krik ešte skôr, než som prišla k dverám nášho bytu. Pripravila som sa. Neznášala som, keď sa naši hádali, čo bolo vlastne neustále a myslela som si, že je to len ďalšia z ich hádok.
Otvorila som dvere a ihneď som vytušila, že tento raz je to iné. Niečo bolo strašne, strašne zle. Otec tam stál, celý v uniforme. Vôbec to nedávalo zmysel. Nemal na sebe uniformu už roky. Prečo by si ju na seba dával práve teraz?
„Nie si chlap!“ kričala na neho mama. „Si zbabelec! Opustiť svoju rodinu! A prečo? Aby si šiel a zabíjal nevinných ľudí?“
Otec očervenel ako vždy, keď sa rozčúlil.
„Nevieš, o čom hovoríš!“ kričal na ňu. „Plním si svoju povinnosť voči svojej krajine. Je to tá správna vec.“
„Správna pre koho?“ odsekla mu. „Veď ani nevieš, za čo vlastne bojuješ. Za bandu blbých politikov?“
„Viem presne, za čo bojujem: chcem udržať našu krajinu pohromade.“
„Tak to mi teda prepáčte, Kapitán Amerika!“ zajačala naňho. „Môžeš si to vo svojej hlave ospravedlňovať ako chceš, ale pravdou je, že ideš preč, pretože ma nemôžeš vystáť. Pretože si nikdy nevedel, ako zvládnuť život doma. Pretože si príliš hlúpy na to, aby si niečo dokázal urobiť so svojím životom po pechote. Takže hneď vyskočíš a pri prvej príležitosti utečieš—„
Otec ju zastavil silnou fackou. Stále si vybavujem ten zvuk.
Bola som v šoku. Nikdy predtým som nevidela, že by na ňu akokoľvek vztiahol ruku. Cítila som, ako mi dochádza dych, ako keby som tú facku dostala ja. Civela som naňho a skoro som ho nespoznávala. Bol to naozaj môj otec? Bola som v takom šoku, že som pustila svoju knihu, ktorá dopadla na zem s hlasným zadunením.
Obaja sa otočili a pozreli sa na mňa. Strašne som sa hanbila, takže som sa obrátila a bežala chodbou do svojej izby a treskla za sebou dvermi. Nevedela som, ako na to všetko mám reagovať a len som chcela byť od nich čo najďalej.
O chvíľu neskôr sa ozvalo slabé zaklopkanie na dvere.
„Brooke, to som ja,“ povedal otec tichým hlasom, plným ľútosti. „Mrzí ma, že si pri tom musela byť. Pusť ma dnu, prosím.“
„Choď preč!“ zakričala som.
Nasledovalo dlhé ticho. On však neodišiel.
„Brook, musím teraz odísť. Rád by som ťa ešte naposledy videl, kým odídem. Prosím ťa. Poď von sa so mnou rozlúčiť.“
Začala som plakať.
„Choď preč!“ odsekla som znovu. Bola som taká ohromená, taká naštvaná, že mamu udrel a ešte viac za to, že nás opúšťa. A v hĺbke duše som sa bála, že sa už nevráti.
„Musím ísť, Brooke,“ riekol. „Nemusíš tie dvere otvoriť. Chcem ale, aby si vedela, že ťa veľmi ľúbim. A že s tebou vždy budem. Pamätaj si, Brooke, že si tá silná. Postaraj sa o túto rodinu. Spolieham sa na teba. Postaraj sa o nich.“
A potom som počula, ako sa kroky môjho otca vzďaľujú. Boli slabšie a slabšie. O chvíľku neskôr som počula, ako sa dvere nášho bytu otvorili a potom zavreli.
A potom už nič.
O niekoľko minút – zdalo sa to ako niekoľko dní – som pomaly otvorila dvere svojej izby. Hneď som to vedela. Bol preč. A už vtedy som to ľutovala. Chcela by som sa s ním rozlúčiť. Pretože v hĺbke duše som už vedela, že sa nikdy nevráti.
Mama sedela pri kuchynskom stole, hlavu v dlaniach a ticho plakala. Vedela som, že v ten deň sa všetko navždy zmenilo, že už nič nebude ako predtým – že ona už nebude ako predtým. A že ani ja nebudem.
A mala som pravdu. Ako tu tak teraz sedím a žmúrim oťažievajúcimi očami do žeravých uhlíkov dohasínajúceho ohňa, uvedomujem si, že od toho dňa nič nebolo ako predtým.
*
Stojím v našom starom byte v Manhattane. Neviem, čo tu robím ani ako som sa sem dostala. Nič nedáva zmysel, pretože ten byt je iný, než si pamätám. Nie je v ňom vôbec žiadny nábytok, ako keby sme tam nikdy nebývali. A som tu len ja.
Ozve sa smutné zaklopkanie na dvere a dnu vchádza otec v kompletnej uniforme a v ruke nesie kufrík. Oči má prázdne, akoby sa práve vrátil z pekla.
„Otecko!“ snažím sa zakričať. Ale slová mi nevychádzajú z úst. Pozriem sa na zem a vidím, že som prilepená k podlahe, schovaná za stenou a že ma nevidí. Snažím sa uvoľniť, aby som mohla bežať za ním alebo na neho zavolať, ale nemôžem. Musím sa bezmocne dívať, ako chodí po prázdnej izbe a všade sa rozhliada.
„Brooke?“ zavolá. „Si tu? Je niekto doma?“
Znovu sa mu pokúšam odpovedať, ale môj hlas nefunguje. Prehľadáva každú miestnosť. „Povedal som, že sa vrátim,“ hovorí. „Prečo na mňa nikto nepočkal?“
Potom sa rozplače.
Srdce mi puká a snažím sa zo všetkých síl naňho zavolať. Ale nech sa akokoľvek snažím, z hrdla mi nič nevychádza. Nakoniec sa otočí, odíde z bytu a jemne za sebou zavrie dvere. Tichom sa rozlieha cvaknutie kľučky.
„OTECKO!“ kričím a hlas sa mi konečna vrátil.
Je ale príliš neskoro. Viem, že navždy odišiel a z nejakého dôvodu je to všetko moja vina.
Zažmurkám a odrazu som naspäť v horách, v otcovej chate a sedím v jeho obľúbenom kresle pri ohni. Otec sedí na pohovke, je naklonený dopredu, hlavu sklonenú a hrá sa so svojím námorníckym nožom. S hrôzou zisťujem, že polovica jeho tváre je spálená úplne na kosť, že vlastne vidím polovicu jeho lebky.
Pozrie na mňa a ja mám strach.
„Nemôžeš sa tu schovávať večne,“ hovorí odmerane. „Myslíš si, že si tu v bezpečí. Ale oni po teba prídu. Vezmi Bree a schovajte sa.“
Vstal a ide ku mne, chytí ma za plecia a zatrasie mnou, oči mu horia naliehavosťou. „ROZUMEL SI MI, VOJAK!?“ kričí na mňa.
Zmizne a v tom okamihu sa naraz otvoria dvere a okná, s veľkým treskom za kakofónie rozbitého skla. Do nášho domu vrazia desiatky otrokárov s pištoľami v rukách. Majú na sebe svoje klasické čierne uniformy a prehľadávajú každý kút chaty. Jeden z nich zoberie Bree z pohovky a odnáša ju preč, ona strašne kričí, zatiaľ čo jeden otrokár pribehne ku mne, zaborí svoje prsty do môjho ramena a zamieri svoju pištoľ priamo na moju tvár.
Vystrelí.
Prebudím sa s krikom a som zmätená.
Niekto ma drží na rameno a keďže mám sen a realitu ešte trochu prepletené, som pripravená zaútočiť. Pozriem sa, kto ma drží a vidím, ako pri mne stojí Bree a trasie mi rukou.
Stále ešte sedím v otcovom kresle, miestnosť je už ale zaliata slnečným svetlom. Bree hystericky plače.
Niekoľkokrát zažmurkám a snažím sa posadiť a usporiadať si myšlienky. Bol to všetko len sen? Bolo to také skutočné.
„Mala som zlý sen!“ plače Bree a stále ma drží za ruku.
Pozriem sa ku kozubu a vidím, že oheň dávno vyhasol. Vidím vonku ostré slnečné svetlo a začínam chápať, že je už neskoré dopoludnie. Nemôžem uveriť tomu, že som zaspala v kresle – to sa mi nikdy predtým nestalo.
Zatrasiem hlavou a snažím sa dostať pavučiny z vlasov. Ten sen bol taký skutočný, že je pre mňa ťažké uveriť, že sa nič z toho naozaj nestalo. O otcovi sa mi už snívalo, ale nič takého bezprostredného. Len sťažka si uvedomujem, že tu v miestnosti so mnou teraz nie je a pre istotu sa ešte raz porozhliadam.
Bree ma šklbe za rameno a nedá sa upokojiť. Nikdy predtým som ju takú nevidela. Kľakám si, aby som ju objala. Chytí sa ma ako kliešť.
„Snívalo sa mi, že prišli zlí ľudia a odniesli ma preč! A ty si tu nebola, aby si ma zachránila!“ Bree mi plače na pleci. „Nechoď preč!“ úpenlivo ma prosí. „Nechoď, prosím ťa! Nenechávaj ma tu!“
„Nikam nejdem,“ vravím jej a tisnem ju k sebe. „Šššš... Nič sa nedeje... Nemusíš sa ničoho báť. Všetko je v poriadku.“
V hĺbke duše sa ale nemôžem zbaviť pocitu, že všetko nie je v poriadku. Práve naopak. Môj sen ma poriadne rozrušil a to, že Bree mala tiež taký zlý sen – a o rovnakej veci – ma nijako neupokojuje. Neverím na znamenia, ale nemôžem si pomôcť a premýšľam, či to naozaj nie je nejaké znamenie. Nepočujem ale žiadny hluk a keby sa nejaký objavil niekoľko míľ odtiaľto, tak by som to určite vedela.
Nadvihnem Bree bradu a utriem jej slzy. „Poriadne sa nadýchni,“ hovorím jej.
Bree poslúcha a pomaly chytá dych. Musím sa prinútiť k úsmevu. „Vidíš,“ hovorím jej. „Som tu. Nič sa nedeje. Bol to len zlý sen. Rozumieš?“
Bree pomaly prikývne.
„Si len unavená,“ vravím jej. „A máš horúčku. Takže si mala zlý sen. Všetko bude v poriadku.“
Ako tak kľačím a objímam Bree, spomeniem si, že sa musím poponáhľať, vyšplhať sa hore, skontrolovať náš nový domov a nájsť nám jedlo. Myslím na to, že to musím Bree povedať a pri predstave toho, ako bude reagovať, sa mi takmer obráti žalúdok. Je jasné, že moje načasovanie nemohlo byť horšie. Ako jej mám teraz preboha povedať, že ju teraz musím opustiť? I keď by to bolo len na hodinu alebo dve? Na jednej strane tu s ňou chcem zostať a celý deň na ňu dávať pozor, zároveň ale viem, že musím ísť a čím skôr to vybavím, tým skôr budeme v bezpečí. Nemôžem tu len celý deň sedieť, nič nerobiť a čakať na súmrak. A nemôžem riskovať zmenu plánu a presun za bieleho dňa len kvôli našim hlúpym snom.
Odsuniem Bree od seba, láskavo jej odhrniem vlasy z tváre a usmievam sa tak prívetivo, ako len dokážem. Pokúšam sa v sebe nájsť ten najsilnejší, najdospelejší tón.
„Bree, potrebujem, aby si ma teraz počúvala,“ vravím jej. „Musím teraz ísť von, len na chvíľu—“
„NIE!“ začne jačať. „Ja som to VEDELA! Je to ako v mojom sne! Ty ma opustíš! A už sa nevrátiš!“
Pevne ju chytím za plecia a snažím sa ju utíšiť.
„Tak to nie je,“ hovorím pevným hlasom. „Len potrebujem ísť na hodinu alebo dve von. Potrebujem sa uistiť, že je náš nový domov bezpečný, aby sme sa doň dnes večer mohli presťahovať. A musím uloviť niečo na jedenie. Bree, prosím ťa, pochop to. Vzala by som ťa so sebou, ale si teraz príliš chorá a musíš odpočívať. O pár hodín som späť. Sľubujem. A potom večer pôjdeme hore spolu. A vieš, čo je na tom to najlepšie?“
Pomaly sa na mňa zadíva, stále plače a nakoniec zavrtí hlavou.
„Od dneška tam hore budeme stále spolu, v bezpečí a každý deň budeme mať oheň a všetko jedlo, čo budeš chcieť. A ryby i všetko ostatné môžem loviť hneď tam, priamo pred chatkou. Nikdy ťa nebudem musieť znovu nechať samu.“
„A Saša s nami pôjde tiež?“ spýta sa napriek svojmu plaču.
„A Saša tiež,“ odvetím jej. „Sľubujem. Prosím, ver mi. Vrátim sa po teba. Nikdy by som ťa neopustila.“
„Sľubuješ?“ spýta sa.
Pokúšam sa nájsť ten najlepší slávnostný tón a pozriem sa jej priamo do očí.
„Sľubujem,“ odpoviem.
Breein plač ustáva, nakoniec prikývne a zdá sa, že je spokojná.
Láme mi to srdce, ale rýchlo sa k nej nakloním, dám jej pusu na čelo a potom vstanem, prejdem k dverám a vyjdem von. Viem, že keby som tam zostala ešte sekundu, nikdy by som nenašla dosť odhodlania odísť.
Len čo sa za mnou zavreli dvere, nemôžem sa zbaviť dojmu, že svoju sestru už nikdy neuvidím.
Бесплатно
Установите приложение, чтобы читать эту книгу бесплатно
О проекте
О подписке